Vymezení pojmů:
a) Objektivní realita: Skutečnosti, existující nezávisle na mé vlastní existenci a na mé schopnosti vnímat je.
b) Subjektivní obraz reality: Transformovaný obraz objektivní reality v mém vědomí.
c) Mysl: Prostor transformace informací o objektivní realitě, kdy tyto informace jsou získávány prostřednictvím mých smyslů, ukládány a porovnávány s informacemi již uloženými v mé paměti.
d) Vědomí: Prostor subjektivního obrazu reality
- - -
1) Objektivní skutečnost a její subjektivní obraz:
Vše, co je kolem mě, tedy objektivní, nezávisle na mě existující skutečnost, realitu, vnímám pouze jako její subjektivní obraz v mém vědomí. Pro mé vědomí je však objektivní realitou právě tento její subjektivní obraz.
Důkaz: Halucinaci vnímám jako skutečnost, přestože není obrazem aktuální reality. V mém subjektivním obrazu světa tak nedokážu plně odlišit skutečné od zdánlivého.
...
2) Vnímání neskutečného.
Základním projevem mého vědomí je schopnost mé mysli průběžně zpracovávat přijímané informace a transformovat je do aktuálního obrazu reality. Nedostávají li se jí vstupní informace, je mysl schopna vytvářet náhradní realitu na základě informací získaných z mé paměti. Takto vzniklý obraz je v mém vědomí nerozlišitelný od obrazu skutečnosti.
Důkaz: Živý sen, halucinace. Časté jsou i případy svědeckých výpovědí, kdy dotyčný při nejlepším vědomí i svědomí popisuje skutečnosti, které nenastaly.
...
3) Vnímání času.
Předpokládám zde, že objektivní čas plyne rovnoměrně. Jeho subjektivní obraz v mé mysli je však relativní; je odvozen z operací, jimiž má mysl transformuje objektivní realitu na její subjektivní obraz v mém vědomí.
Důkaz: Změněné vnímání času pod vlivem psychoaktivních látek. Změněné vnímání času v terminálních stavech mysli.
...
4) Mezní stavy mysli:
Dochází ke změnám transformačních algoritmů. Výsledný obraz ve vědomí, vzniklý transformací vstupních informací, ztrácí vztah k aktuální objektivní realitě. Přesto je nadále vnímán vědomím jako skutečnost.
Důkaz: Mysl ovlivněná psychoaktivní látkou, nebo mysl nacházející se v terminálních stavech, kdy výsledkem jsou standardní prožitky blízkosti smrti (NDE).
...
5) Mezní stavy vědomí:
Se zánikem vědomí zaniká i jeho obsah. Zaniká tedy i vědomost tohoto zániku, protože i toto poznání je jen součást onoho zanikajícího obsahu vědomí. Proto není možno subjektivním vědomím dosáhnout okamžiku vlastního zániku, je možno se k němu jen blížit. Ze stejných příčin není možno dosáhnout okamžiku zrodu vlastního vědomí. Mé subjektivní vědomí tedy nemá počátek ani konec, jinými slovy je věčné.
Důkaz: Ten může být jen nepřímý, je jím extrapolace prožitků blízkosti smrti či extrapolace vzpomínek na zrození. Paralelou může být obraz do sebe zavinutého, přesto však nekonečného vesmíru, ve kterém žiji.
...
Ve shodě s učením Williama Occama (Occamova břitva): Postačí li k vysvětlení jevu stávající soubor předpokladů, je chybou přidávat další. Z tohoto důvodu do tohoto souboru úvah nezavádím pojem metafysična, astrálních dimenzí a pojem isolované duše.
...
V následující části úvah mám jednu nespornou výhodu; přímou osobní zkušenost. Argumentačně se mohu obracet na zde již uveřejněný text, zachycující mé experimenty.
Současně mám i zásadní nevýhodu v obtížné sdělitelnosti experimenty nabytých prožitků. Je to problém stejného rázu, jako vysvětlovat hluchému abstraktní architekturu hudebního díla, nebo slepému popisovat podmanivou krásu jemné arabesky fraktálového obrazu.
- - -
Z jakých komponent povstává terminální prožitek?
1)
Jako prvý je pocit rozšířeného vědomí. Nastává - samozřejmě - právě když se ono vědomí objektivně začíná úžit.
Jenomže pro mne jako pro objekt ve kterém ona změna vnímání vlastního vědomí právě probíhá, nemá smysl jiný než právě subjektivní vjem, protože jinak než prostřednictvím své vlastní mysli své vědomí vnímat nemohu.
Veškerou objektivitu transformuji na svůj subjektivní vjem a veškerým světem, celým vesmírem je mi právě tato transformovaná a vnitřně zpracovaná projekce.
-
Zužuje li se vědomí, snižuje se počet souběžně zpracovávaných prvků současně se zmenšující se hloubkou zpracování. Spolu s tím se zvyšuje míra chaosu asociačních procesů. (Jestli chce někdo důkaz, ať se důkladně zhulí konopím či jinou podobnou cestou uvede do rauše. Stačí konec konců i obyčejný alkohol. A až ho pak budou napadat ty nejgeniálnější věci, ať se je pokusí zaznamenat. Pokud se mu to vůbec podaří, vždy vznikne neuvěřitelný blábol - ostatně sledování opilecké konversace je taky poučné.) Ale právě záznam vlastních blábolů ve srovnání s právě v té chvíli subjektivně prožívanou genialitou je pádně výmluvný.
-
Kdy ale začíná být pociťována ona expanse vědomí?
Za normálních podmínek mírně zvýšená míra chaosu při neporušené hloubce zpracování informace vede k vyššímu výskytu nových neotřelých spojení a nečekaných nápadů, pocitů i dojmů, což je stav vítaný a často využívaný (umělec si dá travku a pustí se do tvoření). Subjektivně je tento vyšší výskyt nápadů a snadnost, s jakou je náhle možno přecházet k naprosto odlišným tématům, dojmům a pocitům, vnímán právě jako ono rozšiřující se vědomí...
K tomu zhulenému umělci; zde už závisí jen na kvalitě softwaru toho kterého jedince, zda a kolik z takové situace vytěží. Pregnantněji řečeno, droga umění nenahradí...
-
Při dále rostoucí míře chaosu už ale začíná být obtížné z přemíry převážně nesmyslných spojení vybírat ta smysluplná a nastává proud nezachytitelně letících myšlenek, nápadů, obrazů a vzpomínek, na což je krásný český výraz ideenflucht.
Je li ale přitom atakována schopnost zpracování informace, začnou být náhodně vychytávána a nekriticky hodnocena i naprosto nesmyslná spojení.
-
Pocit expanse vědomí ale přitom pokračuje, protože roste relativní rozsah byť i mělce zpracovávaných dat. Je li souběžně snižována schopnost paralelního zpracování, tento poměr se ještě zvyšuje, v konečné fázi roste nade všechny meze.
Mnoha pokusy mám ověřenu tuto korelaci mezi subjektivní expansí a objektivním kolapsem vědomí. Je přitom zcela lhostejné, jaký způsob je pro atak vědomí použit.
-
Výsledek extrapolace výše uvedeného:
Nekonečné expanse vědomí je dosaženo právě tehdy, je li nulové, tedy v okamžiku jeho zániku.
2)
Dalším prvkem je změna vnímání času.
Je obecně známo, jak je krátká minuta strávená s milovanou bytostí a
dlouhá v zubařském křesle, tedy pokud právě s milovanou bytostí neprzníte nějakou tu ordinaci.
Je to samozřejmě subjektivní vjem času. Ale v situacích, kterými se budu zabývat, má smysl právě a jen čas subjektivní.
Jak ale zachytit subjektivní čas? Může být například určen poměrem mezi množstvím jednotlivých vjemů a množstvím asociačních kroků jimi vyvolaných.
(Místo asociačních kroků je možno použít i jiných operací, kterým mysl vjemy podrobuje, ale asociace se mi jeví nejsnáze zpětně vybavitelné.)
-
Opět se mi na základě vlastních prožitků potvrzuje, že tak, jak objektivně ubývá schopnosti vjemy vnímat a současně vjemy zpracovávat, jejich poměr, čili subjektivní vnímání rychlosti času se mění k extrému (blíží se nule či roste nade všechny meze), aby v konečné fázi ztratil jako veličina smysl.
-
Subjektivně čas mizí ještě dříve. Buď se zpomalí tak, že netřeba ho vnímat, nebo ulétne v šíleném trysku tak, že nemožno ho vnímat. (Ti, co mají například zkušenost s intoxikací muchomůrkou červenou, velice dobře ví, o čem je řeč.)
Úlet času bývá provázen pocitem zrychlujícího se pohybu, pádu či letu, přičemž prostor, původně isotropní, se podél trajektorie tohoto pohybu zužuje tím víc, čím rychlejší je onen pohyb.
-
Ať už ale čas ulétne nebo zamrzne, konečný vjem je stejný. Nastává tu naprosto nepopsatelný subjektivní vjem bezčasí, neboli věčnosti.
3)
Vjem, který si pracovně označuji jako rozvrstvení. Normálně vnímám sám sebe jako celek.
Prsty, kterými klapu do klávesnice jsou moje, stejně jako tlak, který vykonává povytažený šuplík na mé koleno, je také pocit můj.
Nedílnou mou součástí je pocit žízně, stejně jako vědomí, že bych s tím měl praštit a dělat něco užitečného.
Taktéž případný neurčitý pocit smutku stejně jako letmá ani ne myšlenka na cosi, co vyvolá ozvěnu čehosi krásného.
I když objektivně vzato takových prvků mé okamžité existence může být pouze konečný počet, subjektivně jich vnímám neomezeně mnoho, tedy integrální celistvost.
-
S postupným propadem do „mimovědomí“ klesá má schopnost integrace jednotlivých prvků a současně schopnost jejich porovnání a vyhodnocení.
Klesá i počet prvků, který je zužující se vědomí schopno paralelně zpracovávat. Výsledkem je jejich diskrétní, isolované vnímání.
Ruka, do té doby má nedílná součást, je teď vnímána jako nezávislý subjekt, nad kterým mám kontrolu pouze když se na něj vědomě zaměřím, přičemž tuto pozornost musím odpojit jinde.
-
Vzhledem k mizící schopnosti komparace teď mají stejnou váhu všechny prvky. Stejnou váhu má pocit panického strachu jako bolestivé vnímání křečovitého napětí bicepsu levé ruky.
Stejnou váhu má vědomí zoufalé nemožnosti se nadechnout jako to, že mi cosi svrbí v pravém obočí.
A samo to vědomí zoufalé nemožnosti se nadechnout se štěpí na isolovaný pocit jakéhosi bezdůvodného, abstraktního zoufalství, legrační nemožnosti nadechnutí se a vjem intensivního napětí mezižeberních svalů.
-
Děje ve vrstvách pak probíhají samostatně, podle svých pravidel, bez mého přičinění, přestože do kterékoliv mohu vstoupit a mohu, ale také
nemusím převzít kontrolu. Aniž si to uvědomuji, těchto vrstev mého vědomí mohu ale současně ovládat jen malý a stále se zmenšující počet. Subjektivní dojem je ale zcela opačný.
-
V této hloubce „mimovědomí“ tak nastává pocit (neboli subjektivní fakt) oddělování sebe sama od těla, které je nadále vnímáno jako cosi autonomního, s čímž jsem propojen pouze nevelkým, konečným množstvím zatím stále ještě volitelných vazeb. Ty se ale začínají trhat, tělo si začíná dělat co chce, přestává poslouchat. Generují se fantomy, matoucí odezvy na neexistující podněty.
Protože navíc pokračuje i dráždění motorických center, vzrůstá množství samovolných pohybů, usměrňovaných už nanejvýš autonomními okruhy, stále méně kontrolovanými slábnoucí vůlí, které přesto vnímám neztenčenou silou.
-
Aniž si to sebeméně uvědomuji, tělo postupně přestává být ovládáno, samo se ale stává zdrojem stále většího množství podnětů, které systém už nestačí zpracovat, je jimi zahlcen.
To vše má za následek ztrátu korelace mezi výstupy pro tělo a vstupy od něj. Tělo vůlí už nekontrolovatelné, se stává pouhým dalším zdrojem pocitů.
Mé vědomí si ale nemůže připustit ani uvědomit tuto ztrátu kontroly. Subjektivně se tak tělo chová (a proto i začíná být interpretováno) jako cizí objekt a (protože jedině platný je zde subjektivní vjem) tedy se i cizím objektem stává.
-
Právě zde začíná „vystoupení duše z těla“, které už nadále zůstává „cizím objektem“. Od této chvíle jsem já mimo něj, osvobozen od něj, což je z nedostatku možnosti lépe vyjádřit tento neuvěřitelný pocit dá popsat i slovy „vznáším se nad ním“.
4)
Zmenšující se schopnost paralelního zpracování vjemů znamená zmenšení počtu vnímaných prvků.
Ty, které nejde, nebo je obtížné zpracovat, jsou odkládány bez ohledu na jejich váhu.
-
Výsledkem je svět, vesmír sestávající se z malého počtu jednoduchých prvků, a to takových, které jsou mi příjemné, snadno pochopitelné, nebo vůbec nepotřebují být chápány.
Svět, stále vnímaný co do rozsahu jako nekonečný, je stvořen z všeobjímajících pocitů, je náhle jasný, jednoduchý, plně pochopitelný a neskrývá žádná tajemství.
- - -
Extrapolací výše uvedeného je toto:
-
Konečným mezním stavem je od těla isolované, neboli tělo nemající, nade všechny meze expandované „já“, tvořené jediným všeobjímajícím pocitem.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Terminální stavy vědomí a jeho metafysický obsah:
Součástí vědomí (neboli subjektivního světa) každého z nás není jen jeho ryze racionální část, ale i metafysický obsah.
Co si pod tím představuji; je to soubor představ (a tedy i „subjektivní reality“) založený na pouhé víře.
Může to být jednoduchá víra v to, že má existence bude i nadále trvat (úvaha typu „zítra udělám“), stejně jako to může být hluboké přesvědčení náboženské.
-
Jak jsem ve své předešlé úvaze uváděl, terminální stav mysli je svět, sestávající se z malého počtu jednoduchých prvků, a to takových, které jsou mi příjemné, snadno pochopitelné, nebo vůbec nepotřebují být chápány.
Pokud je součástí mé duše hluboká víra, stane se právě ona základem „onoho světa“, tedy konečného stavu, do kterého má mysl, mé vědomí, neboli má duše přechází. Věřím li vroucně v to, že po smrti spočinu u nohou Otce nebeského, v terminálním stavu toho dosáhnu.
Objektivně se mé tělo změní v mrtvolu. Avšak mé vědomí, v té chvíli už objektivně neexistující, subjektivně zůstalo zamrzlé ve své vlastní, od tohoto světa už trvale oddělené věčnosti.
-
Nemusí to být jen „nirvána smíření“, která se stane konečným stavem vědomí.
Může to být „stín na duši“, který v terminálním stavu přejde ve strašlivý „horortrip“, přesný opak onoho „všeobjímajícího oceánu blaženosti“.
-
Pokud se mi podaří vrátit se na tento svět, mohu těm, kdo o to budou stát, vyprávět o ráji či pekle, které jsem navštívil.
Pokud můj prožitek zůstane prožitkem konečným... doplňte si sami.
- - -
U těchto svých úvah se nemohu odvolávat na externí autority, ale hlavně na svou, na vlastní duši prožitou, zkušenost.
Ano, pochybnosti... pokud je kdo z vás má, co mu brání si to vyzkoušet taky?
![Wink ;)](./images/smilies/icon_e_wink.gif)